Журнал «Право та інноваційне суспільство» (ISSN 2309-9275) – це електронний журнал з відкритим доступом, який заснований Науково-дослідним інститутом правового забезпечення інноваційного розвитку НАПрН України і видається 2 рази на рік. Журнал внесено до Переліку наукових фахових видань групи «Б» галузь 081 «Право» (наказ МОН України № 409 від 17 березня 2020 р.). Журнал «Право та інноваційне суспільство» приймає до публікації теоретичні та емпіричні дослідження з правової та економічної тематики (сфера управління та адміністрування). Зокрема, журнал заохочує наукові роботи, які висвітлюють актуальні проблеми та питання юридичної науки, пропозиції щодо вдосконалення національного законодавства, досягнення правової науки зарубіжних країн, та дослідження становлення та розвитку фінансової та банківської систем в Україні і світі, дослідження у сфері економіки та управління бізнесом. Журнал приймає статті за галуззю знань 081 «Право», 293 «Міжнародне право». Журнал «Право та інноваційне суспільство» дотримується процесу подвійного сліпого рецензування, щоб забезпечити оригінальні та якісні дослідження в правовій галузі та галузі управління та адміністрування. Засновник та видавець: НДІ правового забезпечення інноваційного розвитку НАПрН України (НДІ ПЗІР НАПрН України). Код ЄДРПОУ НДІ ПЗІР НАПрН України 36988898. Сайт Інституту https://ndipzir.org.ua/
Науково-дослідний інститут правового забезпечення інноваційного розвитку НАПрН України НАПрН України
Вплив інноваційних технологій на вивільнення замінованих земель та відновлення екосистем: нові правові підходи та український досвід
У статті розглядаються нові способи ефективно впливати на вивільнення замінованих земель та відновлення їх екологічного використання. Мета статті – проаналізувати український досвід впровадження інноваційних технологій у різні стадії гуманітарного розмінування (зокрема, ленд-реліз) та можливе відновлення екосистем, систематизувати ключові моменти оновлення правового регулювання протимінної діяльності, зародження ринку гуманітарного розмінування, спробувати виділити нові правові підходи. Методологія дослідження побудована на використанні діалектичного підходу, абстрагування, методів логічного та компаративного аналізу. Оскільки Україна зазнала масштабної збройної агресії РФ, наслідком якої стало масове мінування великих площ, у тому числі сільськогосподарських угідь, виникла потреба їх обстежити та розмінувати. Проте, консервативними методами досягнути цього можна десятиліттями з постійним здорожчанням послуг саперів. А досвід України показує, що інноваційні роботизовані та цифрові технології дозволяють знизити вартість робіт, зменшити шкідливий вплив на довкілля, прискорити усі стадії протимінної діяльності, дозволяючи досягнути усіх її цілей ефективніше. Проаналізовано правові підходи України до удосконалення правового регулювання досліджених відносин, пожвавлення інноваційної діяльності та відновлення постраждалих екосистем.
Нормативно-правові засади забезпечення ядерної безпеки в Україні: стратегічні вектори та довгострокові перспективи
У статті розглянуто нормативно-правові засади забезпечення ядерної безпеки в Україні. Визначено, що питання ядерної безпеки потребують комплексного науково-правового дослідження з метою формування ефективних нормативних механізмів державного регулювання, стратегічних напрямів підвищення стійкості критичної інфраструктури та забезпечення адаптації національного законодавства до стандартів Європейського Союзу. Зроблено огляд науково-теоретичних напрацювань щодо предмету дослідження, які підкреслюють актуальність обраної тематики. Автором проаналізовано норми Закону України «Про національну безпеку», розглянуто сучасні законотворчі тенденції у сфері забезпечення ядерної безпеки. Зокрема досліджені положення проекту Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про національну безпеку України» щодо впровадження Стратегії хімічної, біологічної, радіаційної та ядерної безпеки» № 15128 від 3 квітня 2026 року. Зазначено, що прийняття вказаного законопроекту спряє формуванню цілісного стратегічного документу довгострокового планування і чіткого міжвідомчого механізму взаємодії сил безпеки і оборони, органів охорони здоров’я та цивільного захисту в умовах хімічних, біологічних, радіологічних та ядерних інцидентів, що є критично важливим в умовах воєнного стану та необхідності посилення національної стійкості, підвищення готовності до реагування на хімічні, біологічні, радіологічні та ядерні загрози. За результатами проведеного дослідження нормативних засад забезпечення ядерної безпеки в Україні зроблено висновок щодо пріоритетності розвитку сфери ядерної безпеки як складової національної безпеки держави та фундаментального підґрунтя сталого функціонування господарського комплексу України. Підкреслено, що чинне законодавство України з питань національної безпеки потребує подальшої систематизації та імплементації міжнародних стандартів у контексті стратегічного планування, управління ризиками, захисту критичної інфраструктури та координації діяльності органів державної влади у сфері хімічної, біологічної, радіаційної та ядерної безпеки.
Правове забезпечення оновлення та модернізації енергетичної інфраструктури України
Статтю присвячено дослідженню правових питань забезпечення оновлення та модернізації енергетичної інфраструктури України. Наукова робота підготовлена в межах теми фундаментального дослідження «Теоретико-правові засади інноваційного розвитку енергетичної системи» (державний реєстраційний номер: 0124U005149). Встановлено, що питання енергетичної безпеки, оновлення та модернізації енергетичної інфраструктури нині є визначальними, враховуючи роль енергетичного сектору щодо розвитку національної економіки. Проаналізовані положення норм чинного законодавства, документу стратегічного планування, що є складовою системи забезпечення національної безпеки та стратегічних документів, що визначають національні цілі сталого розвитку і бюджетне планування. Підкреслено необхідність вдосконалення нормативної регламентації питань оновлення та модернізації енергетичної інфраструктури України. Зазначено, що аналіз змісту стратегічних документів, норм чинного законодавства та динаміки законотворчої роботи у сфері енергетики свідчить про необхідність застосування комплексносистемного підходу до правового забезпечення оновлення й модернізації енергетичної інфраструктури України, орієнтованого на інтеграцію до європейського енергетичного простору. В умовах масштабних руйнувань, які зазнав енергетичний сектор внаслідок військової агресії проти України, об’єктивно зумовлюється потреба формування ефективного механізму правового забезпечення оновлення й модернізації енергетичної інфраструктури. Поряд з посиленням державної політики у сфері розвитку енергетичного сектору, подальшого вдосконалення потребують питання нормативної узгодженості чинного законодавства, створення сприятливих умов стимулювання інноваційної та інвестиційної діяльності, відновлення енергетичних потужностей а також імплементації європейських стандартів, що сприяє розбудові ефективної енергетичної інфраструктури та посиленню енергетичної безпеки України.
Адаптація законодавства України до стандартів ЄС у сфері науково-технічного співробітництва в АПК
У науковій роботі, яка виконана в рамках теми фундаментального дослідження «Теоретикоправові засади забезпечення інноваційного розвитку сільського господарства України в умовах євроінтеграції» (РК УкрІНТЕІ № 0125U003844), досліджено теоретичні та практичні аспекти адаптації законодавства України до стандартів Європейського Союзу у сфері науково-технічного співробітництва в агропромисловому комплексі (АПК). Проаналізовано ключові акти acquis communautaire, що регламентують інноваційну діяльність у сільському господарстві, зокрема механізми Європейського інноваційного партнерства (EIP-AGRI). Виявлено невідповідності чинної нормативно-правової бази України сучасним європейським вимогам щодо трансферу технологій та правового статусу наукових установ як суб’єктів ринку. На основі порівняльно-правового аналізу запропоновано конкретні кроки щодо гармонізації законодавства, що сприятиме залученню інвестицій у спільні науково-аграрні проєкти та підвищенню конкурентоспроможності вітчизняного агросектору на міжнародному ринку. У процесі дослідження використано сукупність загальнонаукових та спеціальних методів, зокрема порівняльно-правовий метод для зіставлення норм українського права та актів acquis communautaire, системно-структурний підхід для аналізу інституційного середовища АПК, а також метод правового прогнозування щодо імплементації європейських стандартів. Обґрунтовано необхідність переходу від декларативних норм до конкретних правових механізмів публічно-приватного партнерства. Запропоновано авторську концепцію поетапної адаптації нормативної бази, що включає реформування системи захисту інтелектуальної власності на селекційні досягнення та впровадження податкових пільг для спільних науково-виробничих проєктів. Висновки дослідження можуть бути використані суб›єктами законодавчої ініціативи для вдосконалення Законів України «Про наукову і науково-технічну діяльність» та «Про засади державної аграрної політики та державної політики сільського розвитку», а також аграрними підприємствами для вибудовування правових стратегій співпраці з науковими центрами.
Віртуальна власність та цифрова спадщина: теоретико-правовий аспект
Стрімка цифровізація суспільних відносин та перехід до екосистем Web 3.0 зумовлюють фундаментальну кризу класичних правових доктрин. Поява віртуальних світів, де цифрові активи мають реальну економічну цінність, вимагає негайного переосмислення меж правового регулювання власності та спадкування. Традиційні юридичні конструкції виявляються релевантними лише для матеріального світу, залишаючи «сіру зону» у правовідносинах щодо нематеріальних об’єктів у метавсесвітах. Метою роботи є здійснення комплексного теоретико-правового аналізу трансформації інститутів віртуальної власності та цифрової спадщини, а також обґрунтування необхідності адаптації національного законодавства до викликів алгоритмічного та криптографічного регулювання активів. Методологія дослідження базується на поєднанні загальнонаукових та спеціальних методів. За допомогою діалектичного методу проаналізовано еволюцію поняття «майно» у цифрову епоху. Компаративістський підхід дозволив зіставити регуляторні стратегії різних юрисдикцій щодо NFT та криптовалют. Системно-структурний аналіз застосовано для виявлення колізій між нормами спадкового права та імперативними умовами користувальницьких угод (Terms of Service) транснаціональних ІТ-корпорацій. У статті вперше запропоновано розглядати віртуальну власність не як похідну від класичних речових прав, а як специфічну форму цифрової суб’єктності. Обґрунтовується доцільність запровадження категорії «цифрового майна» як окремого об’єкта цивільних прав, що володіє ознаками унікальності, відчужуваності та верифікованості через блокчейн-реєстри. Висунуто гіпотезу про необхідність визнання «права на цифрову смерть», яке б гармонізувало інтереси спадкоємців із правом спадкодавця на приватність та таємницю листування. Доведено, що аватари в метавсесвітах можуть наділятися статусом квазі-суб’єктів права в межах окремих ігрових чи управлінських екосистем. Встановлено, що основною перешкодою для легітимізації віртуальної власності є монополія платформ на контроль над цифровим контентом. Визначено, що цифрова спадщина охоплює не лише фінансові активи, а й соціо-комунікативний капітал (акаунти, репутаційні рейтинги). Виявлено критичні суперечності між спадковим правом та алгоритмічними обмеженнями доступу до облікових записів. Обґрунтовано, що концепція «закон як код» має стати інструментом забезпечення автоматичного переходу прав на цифрові активи через смарт-контракти. Авторка зазначає, що збереження антропоцентризму у сфері цифрової власності можливе лише за умови визнання пріоритету прав людини над комерційними інтересами власників технологій. Зроблено висновок, що інтеграція віртуальних об’єктів у загальну систему об’єктів цивільного права є неминучою завдяки розширеному тлумаченню змісту майнових прав у віртуальному просторі.
Євроінтеграційні напрями правового забезпечення збереження і відтворення природно-ресурсної бази
Дослідження присвячене визначенню євроінтеграційних напрямів правового забезпечення збереженні та відтворення природно ресурсної бази країни. Актуальність роботи зумовлена збільшенням екологічних ризиків, зміною клімату, щ веде до суттєвих втрат у природі. Виконаний порівняльний аналіз нормативного регулювання стратегій збереження біорізноманіття підкреслив спорідненість дій щодо посилення адаптаційних напрямів правового регулювання з країнами ЄС процесів збереження і відтворення природи з підтвердженням переходу до моделі сталого розвитку та формування екосистем, що є пріоритетним для екологічної політики ЄС. Виконаний аналіз європейських підходів показав, що. євроінтеграційні прагнення України а галузі екологічного права мають реалізовуватися в розробці законодавчого та нормативного врегулювання збереження біорізноманіття, удосконаленні екологічного контролю, запобігання негативному впливу зміни клімату з урахуванням викликів воєнного стану. Оперативним інструментом здійснення оцінок реагування на ризики може бути пошукова система Google Trends, в якій визначено рівень інтересу до теми біорізноманіття в світі, окремих країнах ЄС та Україні, яка дозволяє у різні часові періоди одержати дані про рівень пошукової активності обраної теми, що досліджується, що враховується у прийнятті рішень з удосконалення правового забезпечення природоохоронних заходів. Додатковою перевагою онлайн ресурсу є географічний критерій для здійснення порівнянь країн ЄС з Україною. Практичне значення полягає в можливості надати конкретні рекомендації з покращення якості та ефективності нормативного впливу на довкілля. Розглянутий проєкт змін до державного екологічного контролю є стандартним, отже, він тільки частково може вирішити питання переходу до моделі сталого розвитку. Створення Смарагдової мережі спрямовано на забезпечення адаптаційних правових процесів європейської мережі Natura 2000 для охорони дикої природи. Розробка стратегій відновлення природних ресурсів (зокрема лісів) на засадах європейських стандартів є подальшими можливостями для зрушень у забезпеченні збереження та відтворення природоресурсної бази України в контексті євроінтеграції, чому буде додатково сприяти впровадження обов’язкової звітності компаній зі сталого розвитку.
Електромобіль як мультифункціональний об’єкт правовідносин у системі smart grids: європейський досвід і перспективи для України
У статті досліджується трансформація правової природи електромобіля як мультифункціонального об’єкта правовідносин у системі Smart Grids в умовах цифровізації енергетики та інтеграції України до європейського енергетичного простору. Обґрунтовано, що електромобіль у сучасних енергетичних системах виконує не лише транспортну функцію, але й виступає елементом споживання, накопичення та постачання електроенергії, що зумовлює необхідність комплексного правового регулювання його участі в енергетичних ринках. Доведено, що розвиток електромобільності у поєднанні з технологіями Smart Grids, Vehicle-to-Grid (V2G) та механізмами регулювання попиту формує нові виклики для правового регулювання енергетичних і цифрових відносин, зокрема у сфері кібербезпеки та захисту персональних даних. Встановлено фрагментарність та недостатню нормативну визначеність правового статусу агрегатора та механізмів V2G у національному праві України, що ускладнює їх повноцінну інтеграцію в енергетичні ринки. Наголошується, що чинне законодавство України потребує гармонізації з acquis ЄС, зокрема щодо розвитку зарядної інфраструктури та впровадження стандартів кіберстійкості. Зроблено висновок, що імплементація європейських підходів створює правові передумови для інтеграції електромобільності в енергетичні системи та підвищення енергетичної стійкості України.
Інноваційний підхід до лінгвооцінки медіаконтенту органів юстиції
Дослідження присвячене розробці інноваційного підходу до лінгвооцінки медіаконтенту органів юстиції. Актуальність роботи зумовлена значущістю публічної комунікації органів правосуддя для формування довіри суспільства до державних інституцій. Запропонований інноваційний підхід розширює традиційний контент-аналіз та інтегрує методи оцінки лінгвістичної складової з аналізом правової термінологічної бази та складу комунікативного контенту. Його основою є оцінка текстів новин сайту Міністерства юстиції України за сукупністю критеріїв: інформаційна достатність обсягу, доступність мови, орієнтованість на користувача та насиченість професійним викладом юридичних документів. Мета підходу – надати потенційне вимірювання в лінгвооцінці щільності використання правничої термінології для більш глибокого застосування професійної комунікативної складової загальної компетентності фахівців органів юстиції з необхідністю орієнтації майбутніх юристів на більш високий рівень розвитку навичок стратегічного комунікативного менеджменту. Практичне значення полягає в можливості розглянути конкретні рекомендації з покращення якості та ефективності комунікації органів юстиції з громадськістю. Підсумовано міждисциплінарні аспекти інноваційного розвитку суспільства через правову та комунікаційну складову, де оцінка насиченості юридичної термінології здійснювалась за медіаконтентом новин органу юстиції. Застосований інноваційний підхід до лінгвооцінки може визначати новий вимір сучасних змін у правових параметрах комунікаційних сповіщень як для професіоналів, так і широкого кола споживачів населення. Використання такого підходу сприятиме підвищенню прозорості та зрозумілості юридичного дискурсу, що є пріоритетним для реалізації принципів верховенства права та відкритого уряду.
Ключові завдання правового регулювання інтеграції транспортної інфраструктури України в транс’європейську транспортну мережу
Дослідження проблеми правового регулювання міжнародних вантажних перевезень в умовах євроінтеграції є актуальним для вітчизняної правової науки з наступних причин. Подальша інтернаціоналізація міжгосподарських зв’язків призводить до збільшення обсягів міжнародної торгівлі, обміну товарами та послугами між державами, що створює великий попит на міжнародні перевезення, відносини з яких потребують належного правового забезпечення. Як першочергове завдання можливо окреслити дослідження основ сучасного правового регулювання TEN-T в законодавстві ЄС та доктрині а також визначення орієнтирів для формування засобів забезпечення прав та інтересів учасників національної транспортної системи при створенні засобів і механізмів міжнародних вантажних перевезень, приєднанні до TEN-T та відповідної адаптації законодавства України до права ЄС. Значим напрямом правового регулювання вантажних перевезень є формування правових механізмів функціонування транс’європейської транспортної мережі. Оновлення європейського законодавства щодо транс’європейської транспортної мережі та транспортних коридорів відбулося при прийнятті Регламенту (ЄС) 2024/1679 Європейського Парламенту та Ради від 13 червня 2024 року «Про керівні принципи Союзу щодо розвитку трансєвропейської транспортної мережі, що вносить зміни до Регламентів (ЄС) 2021/1153 та (ЄС) № 913/2010 та скасовує Регламент (ЄС) № 1315/2013», що потребує і врахування в законодавстві Украйни. Формування фактично з початкового рівня інфраструктури мультимодальних, в перспективі інтермодальних перевезень надає змогу законодавчого регулювання перебудови транспортної системи України безпосередньо з пропуском пройдених етапів розбудови TEN-T. Законодавчі зміни в Україні повинні передбачити нові умови адміністративного, галузевого регулювання та узгодження основних перевезень в залізничному, автомобільному та інших видах транспорту з технічною, технологічною та правовою адаптацією до TEN-T.
Застосування судом заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами у цивільному судочинстві
У статті досліджено заходи запобігання зловживанням процесуальними правами у цивільному судочинстві крізь призму положень ст. 44 ЦПК України. Аналіз ч. 4 ст. 44 ЦПК України дає можливість виснувати, що на суд покладено обов’язок вживати як заходи для запобігання зловживанню процесуальними правами, тобто превентивні заходи, тобто недопущення використання процесуальних прав усупереч їх цільовому призначенню. Беручи до уваги положення ЦПК України, про недопустимість таких дій в цивільному судочинстві (ч. 1 ст. 44 ЦПК), тобто пряму правову заборону на їх вчинення, а також обов’язок суду вживати заходів для запобігання зловживання процесуальними правами, можна дійти висновку, що суд в межах своїх повноважень зобов’язаний здійснювати попереджувальні заходи, спрямовані на недопущення учасниками судового процесу зловживання процесуальними правами. Суд повинен враховувати як при вжитті заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами так і при застосуванні заходів, визначених ЦПК України, у випадку зловживання процесуальними права учасниками судового процесу особливості структури цивільного судочинства. Застосування судом передбачених ЦПК заходів у випадку зловживання процесуальними права учасником судового процесу повинно відбуватися лише з урахуванням обставин справи та завдань цивільного судочинства.
принцип неприпустимості зловживання процесуальними правами
заходи запобігання зловживання процесуальними правами
Правові питання контролю бюджетного фінансування стартапів
У статті розглянуто правові питання контролю бюджетного фінансування стартапів в Україні. Наукова праця виконана в межах теми фундаментального дослідження «Теоретико-правові засади інноваційного розвитку енергетичної системи» (державний реєстраційний номер: 0124U005149). Актуальність теми дослідження зумовлена необхідністю забезпечення ефективного використання обмежених державних ресурсів в умовах активного розвитку інноваційної екосистеми України та стратегічних потреб оборони. Метою дослідження є визначення засобів забезпечення ефективного використання бюджетних коштів на фінансування стартапів в інноваційній екосистемі. Теоретичну основу складають проведені дослідження та їх результати про необхідність: використання бюджетних коштів на принципах ефективності та результативності, особливо в умовах обмежених фінансових ресурсів держави; регулювання державної підтримки та її відповідності потребам суб’єктів господарювання; поєднання різних видів господарсько-правових засобів для досягнення найвищого рівня ефективності державного регулювання (в тому числі фінансово-господарського аудиту). Механізм використання державних коштів не може працювати без дієвих гарантій дотримання законодавства, головною з яких є встановлення господарськоправових санкцій. Важливим є встановлення системності засобів та форм юридичної відповідальності відповідних уповноважених органів, установ, суб’єктів господарювання для запобігання правопорушенням у сфері публічних фінансів. Як висновок, проведене дослідження може стати основою для визначення синергії інноваційної діяльності стартапів як суб’єктів господарювання та держаного регулювання функціонування інноваційної екосистеми в Україні. Результатом може стати оптимальне узгодження державної підтримки стартапів з характерними ризиками, загрозами в їх діяльності та фінансово-господарського аудиту за бюджетними коштами. І нарешті, удосконалення контролю бюджетних видатків сприятиме виконанню частини зобов’язань України перед ЄС.
Єдиний уповноважений державний орган з питань охорони інтелектуальної власності в Республіці Хорватія, Угорщині та Королівстві Швеція: правовий аспект
Охорона інтеëектуаëьної вëасності є одним із явищ, що потребує підвищеної уваги в юридичному напрямку. Недосконаëість законодавства веде до повної відсутності чи невисоких показників інноваційної діяëьності в кожній країні, в т.ч. ЄС. В деяких країнах ЄС (наприкëад, Респубëіка Хорватія, Угорщина та Короëівство Швеція) таким питанням уповноважиëи займатися викëючно один орган. У кожній із цих країн ЄС проводиться анаëіз націонаëьної законодавчої бази, що визначає правовий статус такого органу: Державне відомство інтеëектуаëьної вëасності Респубëіки Хорватія, Угорське відомство інтеëектуаëьної вëасності та Шведське патентне і реєстраційне відомство або Шведське відомство інтеëектуаëьної вëасності на ангëійській мові. Розгëядається їх підпорядкованість та фінансування. Встановëюється, що ëише Угорське відомство інтеëектуаëьної вëасності знаходиться на самоокупності. Резуëьтатом є викëючно нагëяд з боку Міністра куëьтури та інновацій. Нагëяд – це пасивна дія і, відповідно, умовна, бо всі взаємовідносини між цим міністром та відомством відбуваються у вигëяді констатації факту. Дëя кожного органу проанаëізовані завдання, повноваження передбачені у націонаëьному законодавстві. У Державному відомстві інтеëектуаëьної вëасності Респубëіки Хорватія був проведений порівняëьно-правовий анаëіз завдань, закріпëених за певними організаційними підроздіëами. Буëи виявëені як позитивні аспекти (наприкëад, подвійна перевірка), так і негативні (наприкëад, надіëення деяких організаційних підроздіëів даного органу непритаманними дëя них завданнями; повноваження давного органу знаходяться у різних нормативно-правовим актах та непредставëені у вигëяді єдиного переëіку). В Угорському відомстві інтеëектуаëьної вëасності також буëи проанаëізовані завдання, закріпëені за його організаційними підроздіëами. Резуëьтатом стаëо виявëення, що декіëька організаційних підроздіëів такого органу спеціаëізуються на охороні інтеëектуаëьної вëасності в юридичному аспекті. На думку автора, необхідно провести реорганізацію вказаних підроздіëів та закріпëених за ними завдань. Проте, авторські рекомендації відсутні у досëідженні, бо Угорське відомство інтеëектуаëьної вëасності знаходиться на самоокупності. Законодавство Короëівства Швеції знаходиться на етапі становëення в напрямку, що анаëізується, бо сформована нова модеëь правового статусу, де відсутні права, завдання, а в наявності ëише повноваження. Виявити переваги та недоëіки такої нової модеëі не є можëивим, на думку автора, бо відсутня достовірна та повна статистична інформація на сайті Євростату. Автор пропонує Респубëіці Хорватії та Угорщині перейняти досвід Короëівства Швеції щодо нової модеëі правового статусу.
Модернізація аграрного сектору України: стратегічні перспективи та правові виклики
У науковій статті розглянуто окремі правові аспекти та проблемні питання модернізації аграрного сектору України. Проведено аналіз нормативних засад визначення стратегічних завдань та напрямів модернізації аграрної галузі. Встановлено, що розгляд питань модернізації аграрного сектору України є надзвичайно важливими з огляду на його стратегічне значення для забезпечення продовольчої безпеки та сталого економічного зростання агропромислового комплексу. Проблематика нормативного забезпечення модернізації, гармонізації національного законодавства з європейськими стандартами, формування дієвих механізмів державної підтримки суб’єктів господарювання агропромислового комплексу в умовах воєнного стану характеризуються підвищеною актуальністю та потребують поглибленого науково-правового аналізу, спрямованого на виявлення прогалин правового регулювання та розробку системних пропозицій щодо забезпечення інноваційного, конкурентоспроможного й екологічно збалансованого розвитку аграрного ринку України. Стратегічне визначення цілі, спрямованої на модернізацію аграрного сектору та регламентація завдань її реалізації підтверджує пріоритетність цих ключових векторів сучасного розвитку аграрної галузі. Зроблені висновки, що забезпечення модернізаційних процесів в аграрному секторі України повинно мати системний характер та належне нормативно-правове визначення, в тому числі в документах стратегічного планування, з врахуванням впливу внутрішніх трансформаційних викликів і зовнішніх євроінтеграційних зобов’язань. Доведено потребу проведення цілісної, послідовної модернізації аграрного сектору, зокрема шляхом вдосконалення інструментів реалізації державної аграрної політики, законодавчої бази та формування інституційно спроможної моделі правового регулювання.
Характеристика форм і методів управління кадрами в судово-експертних установах України
Метою статті є окреслення форм і методів управління кадрами в судово-експертних установах України, визначення особливостей їх реалізації в судово-експертній діяльності. Встановлено, що під формою управління кадрами в судово-експертних установах слід розуміти зовнішнє вираження діяльності з кадрового забезпечення судово-експертних установ, що відображає його сутність, цілі, завдання, зміст та особливості. Визначено основні форми управління кадрами в судово-експертних установах України та наведено їх характеристику. Під методами управління кадрами в судово-експертних установах України запропоновано розуміти систему законодавчо визначених прийомів, способів чи засобів реалізації ефективного управління кадрами в судово-експертних установах, що має на меті досягнення забезпечення установи кваліфікованими кадрами для найбільш ефективної організації діяльності суб’єктів по роботі з персоналом. Запропоновано систематизувати методи управління кадрами в судово-експертних установах за такими напрямами: універсальні методи управління кадрами, що використовуються в різноманітних сферах правовідносин; спеціальні методи управління кадрами, що враховують специфіку діяльності судово-експертних установ та вимоги до судових експертів; наведено їхні складові. Зважаючи на вищенаведене зазначимо, що високий результат і найкраща якість управління кадрами буває тоді, коли вся система методів менеджменту в судово-експертній установі реалізується спільно. Це дає можливість подивитися на об’єкт розвитку в усіх напрямах для досягнення високих результатів судово-експертної діяльності. Встановлено, що у процесі управління кадрами в судово-експертних установах застосовується багато форм менеджменту (відбір і добір, професійна підготовка (навчання, підвищення кваліфікації, атестація), оцінювання та контроль, просування по службі, мотивація, соціальне забезпечення, правове виховання тощо) і методів менеджменту (універсальні та спеціальні). Їх різноманіття обумовлене необхідністю забезпечити своєчасний та якісний кадровий склад судово-експертних установ для ефективної судово-експертної діяльності. Особливості застосування тих чи інших форм і методів управління кадрами в судово-експертних установах України закріплені у відповідних нормативно-правових документах.
Стале використання та відновлення земель в системі правового забезпечення еколого-ресурсної безпеки
Наукова робота підготовлена в рамках виконання фундаментальної теми «Інноваційні напрями розвитку екологічного права в умовах подолання наслідків російської агресії в Україні», затвердженої рішенням Президії НАПрН України № 147/6 від 27 грудня 2024 року, номер державної реєстрації РК УкрІНТЕІ № 0124U005147. У статті досліджується місце сталого використання та відновлення земель у системі правового забезпечення еколого-ресурсної безпеки України в умовах воєнних та повоєнних викликів. Обґрунтовується, що земля як базовий елемент природно-ресурсного потенціалу країни виконує одночасно економічні, соціальні та екологічні функції, а тому потребує особливого правового режиму використання, охорони та відновлення. Доводиться, що деградація, забруднення й псування земель, посилені збройною агресією РФ, становлять суттєву загрозу не лише екологічній, а й продовольчій, економічній та в цілому національній безпеці України. Вказані обставини потребують пошуку ефективних організаційно-правових методів та інструментів збереження національної ресурсної бази, забезпечення гарантій реалізації як земельних, так і екологічних прав громадян. Авторами проаналізовані доктринальні підходи до розуміння еколого-ресурсної безпеки, її співвідношення з екологічною, економічною та продовольчою безпекою, а також визначені змістовні характеристики категорій сталого, екологічно збалансованого землекористування й відновлення земель. Розкривається зміст принципу пріоритетності вимог екологічної безпеки у земельному законодавстві, зокрема через норми Земельного кодексу України, Закону України «Про охорону земель» та інших нормативних актів, що встановлюють обов’язки землевласників і землекористувачів щодо збереження родючості ґрунтів та запобігання негативному антропогенному впливу на стан земельних ресурсів. Окрема увага приділена правовому реагуванню на випадки порушення екологічних норм при використанні земель, зокрема припиненню прав на земельні ділянки. Зроблено висновок, що формування ефективної організаційно-правової моделі сталого використання й відновлення земель є необхідною передумовою забезпечення еколого-ресурсної безпеки, виконання євроінтеграційних зобов’язань України та успішної реалізації повоєнного відновлення держави.
Особливості планування в інноваційній діяльності
Стаття присвячена дослідженню особливостей інноваційної діяльності для вдосконалення процесів планування та державного регулювання інноваційної сфери економіки. Планування інновацій є предметом багатьох наукових досліджень. Попри розвиток теоретичних засад інноваційного менеджменту, питання врахування специфіки інноваційної діяльності у практиці планування інноваційних проєктів, так і в державному регулюванні інноваційної сфери економіки висвітлено в науковій літературі недостатньо. Мета дослідження – виокремити особливості інноваційної діяльності порівняно зі стандартним бізнесом й проаналізувати специфіку планування інноваційних проєктів. Для досягнення цілей статті було використано загальнонаукові методи дослідження такі як аналіз, синтез і абстрагування. Планування забезпечує формування цілей та завдань інноваційної діяльності, визначення заходів і ресурсів для їх досягнення. Особливості планування інноваційної діяльності у порівнянні з операційною зумовлені, насамперед, більш високим рівнем ризиків і невизначеності, а також унікальністю інноваційного циклу. На відміну від стандартного бізнесу з його рутинними циклічними процесами, кожен інноваційний проєкт є неповторним. Окрім етапів формування ідеї, дослідження, розробки, тестування і впровадження, сучасна концепція інноваційного циклу охоплює етап комерціалізації, що триває після впровадження до моменту досягнення прийнятного рівня ризиків операційної діяльності. Важливою особливістю інноваційної діяльності є те, що її результативність проявляється у різних формах: виходах, результатах і впливах. Оскільки впливи мають відтермінований характер і можуть нести критичні ризики для суспільства, довкілля, здоров’я людей, тощо вони потребують постійного контролю та мінімізації на всіх етапах інноваційного циклу. Стандартизованим інструментом вимірювання прогресу інноваційного проєкту є рівні технологічної готовності (TRL), які можна розділити за етапами: ідея (TRL 1). дослідження (TRL 2-3), розробка (TRL 4-6), тестування (TRL 7-8), впровадження (TRL 9). Фундаментальні відмінності між етапами в характері невизначеностей, пріоритетах, потребах у ресурсах зумовлюють необхідність розроблення окремих планів для кожного з них. Особливості інноваційної діяльності вимагають застосування гнучких і адаптивних методів планування, згідно з якими плани слід розробляти поетапно з огляду на досягнуті результати попередніх стадій інноваційного циклу, наявні ресурси, можливості та ринкові перспективи. Врахування виокремлених особливостей інноваційної діяльності є необхідним як у практиці планування інноваційних проєктів, так і в державному регулюванні інноваційної сфери економіки. Подальша наукова робота буде зосереджена на проблемах оцінювання етичних та екологічних ризиків інноваційних проєктів й удосконалення національного законодавства в сфері інноваційної діяльності.
Авторське право (c) 2025 Право та інноваційне суспільство
Особливості правового захисту внутрішньо переміщених осіб в Україні під час війни
У статті досліджуються специфічні особливості правового захисту та внутрішньої міграційної динаміки внутрішньо переміщених осіб (ВПО) в Україні в умовах повномасштабної війни, з особливим акцентом на еволюції їхнього правового статусу, просторових моделях розселення та регіональних відмінностях у доступі до прав і послуг. Проаналізовано нормативно-правову базу, закладену Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», а також ключові урядові акти, ухвалені після 2022 року. Показано трансформацію державних механізмів підтримки та зростання ролі цифрового врядування, зокрема через платформу «Дія». Особлива увага приділяється адміністративним труднощам, пов’язаним із повторними переміщеннями, фрагментованістю соціальних послуг та нерівною спроможністю місцевих громад приймати значні потоки ВПО. У статті визначено основні внутрішні міграційні маршрути, що сформувалися від початку війни, та доведено, що більшість ВПО осідають у західних і центральних регіонах України завдяки вищому рівню безпеки, кращій доступності соціальної інфраструктури та ефективнішим механізмам муніципальної підтримки. Використовуючи актуальні аналітичні дані МОМ, УВКБ ООН та сучасні наукові дослідження, робота показує, що моделі розселення формуються під впливом поєднання факторів безпеки, можливостей ринку праці, наявності житла та вже існуючих соціальних мереж. Дослідження також розглядає юридичні та адміністративні труднощі, з якими стикаються ВПО у приймаючих регіонах, включаючи нерівномірність розподілу фінансової допомоги, обмежений доступ до соціального житла, різні підходи місцевих органів до реєстраційних процедур, а також труднощі в отриманні медичних та освітніх послуг. Ці проблеми виявляють системні вразливості моделі управління внутрішнім переміщенням в Україні, особливо в регіонах із найбільшим притоком населення. Попри суттєвий прогрес у розвитку законодавства, захист ВПО й надалі залежить від локальної спроможності громад, цифрової нерівності та потреби у зміцненні міжрегіональної координації. У висновку обґрунтовується, що довгострокова стабілізація статусу ВПО в Україні вимагає подальшої гармонізації правових норм, посилення муніципальних механізмів підтримки та впровадження сталих інтеграційних політик, адаптованих до потреб переміщених громад. Зміцнення інституційної стійкості, розширення житлових програм та забезпечення рівного доступу до прав у різних регіонах є ключовими умовами для досягнення тривалих рішень для мільйонів українців, переміщених унаслідок війни.
Правові проблеми покладення спеціальних обов’язків для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку електричної енергії на конкуренцію
У статті розглянуті актуальні питання впливу деяких регуляторних заходів держави на конкуренцію на електроенергетичному ринку України. Наукова робота підготовлена в межах теми фундаментального дослідження «Теоретико-правові засади інноваційного розвитку енергетичної системи» (державний реєстраційний номер: 0124U005149). Визначено основні аспекти правового регулювання покладення спеціальних обов’язків (ПСО) для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку електричної енергії в Україні. Досліджено регламентацію питання покладення спеціальних обов’язків в зазначеній сфері в Європейському Союзі, а також застереження щодо застосування такого механізму. Встановлено, що найбільш поширеним ПСО в сфері функціонування ринку електроенергетики є «ПСО для домогосподарств». Проаналізовані переваги та позитивний вплив механізму покладення спеціальних обов’язків, а також обґрунтовано основні недоліки зазначеного механізму, в тому числі і для конкуренції. Обґрунтовано, що покладення державою спеціальних обов’язків на учасників ринку електричної енергії має суттєвий вплив на конкуренцію, а встановлення регульованих цін на електроенергію для населення є фундаментально спотворюючим заходом для конкуренції. Констатовано необхідність визначення державою чітких умов, змісту, порядку та строків покладення спеціальних обов’язків на учасників ринку електроенергії. Надані рекомендації щодо заміни механізму покладення спеціальних обов’язків для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку електричної енергії на інші інструменти які б надали можливість збалансовано забезпечити електроенергією населення з урахування соціально-економічного аспекту, та, водночас, мати менш негативні наслідки для забезпечення конкуренції на ринку електроенергетики України.
Прагматика ірландського та австралійського варіантів англійської мови: правовий дискурс та міжкультурна комунікація
Стаття присвячена дослідженню прагматичних особливостей ірландського та австралійського варіантів англійської мови у правовому та міжкультурному дискурсі. У статті здійснено корпусний та лінгвопрагматичний аналіз вибраних ірландизмів (Gaeltacht, Taoiseach, Oireachtas) та австралізмів (Appeasement, Court of Petty Sessions, Tent Embassy). Вибір цих культурно маркованих реалій пояснюється їхнім активним узусом у правових контекстах і безпосереднім впливом на процеси дипломатичної комунікації. Визначається, що зазначені лексеми не лише фіксують національно-специфічні концепти, а й виконують інституційно-прагматичні функції, закріплені у законодавстві, судовій практиці та офіційних міжнародних угодах. Окрему увагу приділено аналізу договірно-правової бази українсько-ірландських та українсько-австралійських відносин, зокрема після 2014 та 2022 років, коли співпраця у сфері безпеки, гуманітарної допомоги та культурної дипломатії набрала нового виміру. Методологічно дослідження базується на кількісному аналізі даних із цифрового корпусу Global WebBased English (GloWbE) у поєднанні з якісними методами дослідження, зокрема: дискурс-аналізом, контент-аналізом та прагматичною інтерпретацією правових документів і урядових публікацій. У статті виокремлюються три основні стратегії перекладу культурно маркованих реалій: (1) збереження оригіналу (retention), (2) адаптація (зокрема фонетична чи транслітерація), (3) описовий переклад (descriptive translation). Завдяки лінгвопрагматичному аналізу джерельної бази дослідження, автори доходять висновку, що у перекладі на українську мову важливо зберігати рівновагу між збереженням автентичності та забезпеченням зрозумілості для реципієнтів. У деяких публікаціях спостерігаються випадки непоінформованості щодо культурного контексту Ірландії та Австралії, що, у свою чергу, призводить до хибної інтерпретації. Для уникнення таких ситуацій рекомендується застосовувати стратегію описового перекладу, оскільки зрозумілість та чіткість у правовому дискурсі є вкрай важливою. Практична значущість дослідження полягає у виявленні впливу згаданих ірландизмів та австралізмів із лексико-семантичного поля «Право» на юридичну комунікацію та перекладацьку практику. Результати свідчать про тісний взаємозв’язок між правом і мовою, а отримані висновки можуть бути корисними при викладанні, перекладі та практиці переговорів.
Ринок деривативів в Україні: сучасні тенденції та перспективи розвитку
Останніми роками роль похідних фінансових інструментів у формуванні ефективності, прозорості та довгострокової стабільності операцій як на фондовому, так і на товарному ринках стає все більш значущою. В українському контексті деривативи поступово набувають визнання як важливі інструменти управління різними видами фінансових та цінових ризиків, підвищення передбачуваності ринку та сприяння сталому розвитку біржової діяльності. Швидка трансформація фінансових ринків та зростаюча волатильність глобальної економічної кон›юнктури ще більше посилюють потребу в надійних механізмах хеджування та ефективній інфраструктурі ринку деривативів. Незважаючи на очевидний потенціал, вітчизняний сегмент деривативів залишається недостатньо розвиненим порівняно з країнами з розвиненою економікою, головним чином через обмежену ліквідність ринку, недостатню інституційну спроможність, низьку поінформованість інвесторів та відсутність інтегрованого регуляторного середовища, яке б забезпечувало збалансоване та прозоре функціонування ринку. У цій статті досліджується роль та ефективність деривативів як ключових інструментів у контексті діяльності біржового та фінансового ринків в Україні. Підкреслюється важливість біржових деривативів та висвітлюється внесок біржової інфраструктури у забезпечення надійності, прозорості та ефективності операцій з деривативами. У дослідженні застосовано комплекс загальнонаукових і спеціальних методів, зокрема порівняльний аналіз, економіко-статистичні підходи, структурно-функціональний метод, графічне моделювання, які дозволили виявити основні ринкові тенденції, взаємозалежності та фактори, що впливають на їхню динаміку. Незважаючи на те, що наукова дискусія про деривативи в Україні останніми роками розширилася, існуючі дослідження часто зосереджуються переважно на теоретичних або інституційних аспектах, не надаючи комплексної оцінки операцій з деривативами в біржовому середовищі. Кінцева мета дослідження – визначити, як використання деривативів сприяє фінансовій стабільності, зниженню ризиків та інтеграції українського ринку деривативів у світову фінансову систему, а також окреслити перспективи його сталого розвитку.
Корпоративна звітність зі сталого розвитку в Україні: аналіз поточного стану правового регулювання та перспективи впровадження
Ця стаття зосереджена на вивченні сучасного стану правового регулювання і перспектив впровадження корпоративної звітності зі сталого розвитку в Україні відповідно до європейських стандартів. У роботі визначаються та аналізується виклики та перешкоди, що виникають при впровадженні корпоративної звітності у національну бізнес-практику та законодавство. Запровадження звітності зі сталого розвитку для окремих категорій підприємств у імперативному порядку матиме значний вплив на трудове, корпоративне та фінансове право та законодавство. Крім того, це впливатиме на законодавство про інформацію та законодавство про конфіденційність, оскільки дані, розкриті у звіті компанії зі сталого розвитку, відображатимуть вплив її діяльності на соціальні, екологічні та управлінські аспекти. Таким чином, корпоративна звітність про сталий розвиток матиме широкий вплив, охоплюючи як приватне, так і публічне регулювання, а отже і на приватне, і на публічне право. Ця обставина породжує необхідність наукового дослідження з оголошеної теми. Метою статті є вивчення сучасного стану правового регулювання корпоративної звітності щодо сталого розвитку в Україні, виявлення недоліків у правовій базі та запропонування напрямків покращення законодавства щодо корпоративної звітності підприємств щодо сталого розвитку в Україні.
Науково-дослідний інститут правового забезпечення інноваційного розвитку
Про формування нових дослідницьких інфраструктур в Україні за сучасних умов
Формування нових дослідницьких інфраструктур в Україні стало критичною пріоритетною задачею через триваючу повномасштабну війну та її вплив на науковий і технологічний потенціал країни. У статті проаналізовано сучасний стан українських дослідницьких інфраструктур, висвітлено шкоду матеріально-технічній базі, відтік людського капіталу та порушення фінансування. На основі міжнародного досвіду Європейського Союзу, США та Франції визначено ефективні моделі державних, приватних та муніципальних наукових центрів, а також державно-приватного партнерства й міжнародної співпраці. У роботі підкреслюється важливість стійких, міждисциплінарних та міжнародно інтегрованих інфраструктур для забезпечення післявоєнного наукового відновлення України, технологічної модернізації та її глобальної конкурентоспроможності. Рекомендації зосереджено на створенні національних науково-технологічних хабів, використанні міжнародних грантів, інтеграції досліджень у промисловість та впровадженні адаптивних моделей управління для підвищення інноваційного потенціалу країни.
Науково-дослідний інститут правового забезпечення інноваційного розвитку Національної академії правових наук України
Організаційно-економічний механізм адаптації маркетингової стратегії компанії в цифровому середовищі
У статті досліджуються теоретичні та практичні аспекти розробки організаційно-економічного механізму адаптації маркетингової стратегії компанії в умовах цифрової економічної трансформації. Акцент зроблено на необхідності комплексної трансформації маркетингової діяльності, що охоплює як цифрову інфраструктуру (створення багатомовного вебсайту, впровадження CRM, SEO, email-маркетингу), так і стратегічну присутність у міжнародному бізнес-середовищі (участь у B2B-платформах, контент-стратегії з екологічним фокусом, міжнародні комунікації). Обґрунтовано доцільність застосування системного підходу до управління маркетинговими змінами через реалізацію п’яти функціональних блоків: аналітичного, стратегічного, організаційного, інструментального та оціночно-коригувального. Визначено, що такий механізм забезпечує гнучкість, адаптивність і стабільність маркетингової стратегії в умовах зовнішньої турбулентності, воєнної економіки, обмежених ресурсів та жорсткої конкуренції. Практичне значення результатів полягає у можливості застосування запропонованого механізму для вдосконалення маркетингових стратегій підприємств, які прагнуть до інтернаціоналізації, забезпечення сталого розвитку та зміцнення конкурентних позицій у цифровій економіці.
Формування списків виборців: актуальні правові аспекти застосування інформаційно-комунікаційних технологій
Статтю присвячено розгляду окремих актуальних питань застосування інформаційно-комунікаційних технологій у процесі формування списків виборців. Зазначено, що в умовах воєнного стану підтримання розвитку демократичних інститутів в Україні повинно забезпечуватися шляхом удосконалення виборчого законодавства та застосування новітніх інноваційних технологій. Встановлено, що належне формування списків виборців та ведення виборчого реєстру є критично важливим для забезпечення прозорості виборчого процесу та ефективної реалізації виборчого права. У науковому дослідженні проаналізовані норми Виборчого кодексу України, Концепції створення Єдиної автоматизованої інформаційно-аналітичної системи Центральної виборчої комісії, Стратегічного плану Центральної виборчої комісії на 2020–2025 роки. Підтримана думка, що формування виборчих списків є правовим способом підтвердження виборчих прав громадян, і саме цифрові технології значно полегшують процес їх створення. Наголошено на складності процесу формування списків виборців, який має специфіку структурування та складу суб’єктів, особливості порядку виборчих дій та нормативно-правової регламентації. Розглянуті окремі положення Закону України «Про Державний реєстр виборців», який визначає правові та організаційні засади створення і ведення єдиного Державного реєстру виборців в Україні. Акцентовано увагу на проблемах впровадження автоматизованих систем, що обробляють документи в електронному вигляді та реалізації відповідних стратегічних напрямів. Враховуючи великий обсяг документів, які обробляються на стадіях реєстрації та складання списків виборців, зроблено висновок щодо доцільності застосування єдиного цифровізованого сервісу для забезпечення проведення цих виборчих процедур, що забезпечить прозорість та ефективність проведення зазначених стадій виборчого процесу.
Особливості правового забезпечення інвестиційних фондів в контексті сталого інноваційного розвитку енергетичної системи
У статті розглянуті актуальні питання нормативної регламентації діяльності інвестиційних фондів в контексті сталого інноваційного розвитку енергетичної системи. Наукова робота підготовлена в межах теми фундаментального дослідження «Теоретико-правові засади інноваційного розвитку енергетичної системи» (державний реєстраційний номер: 0124U005149). Проаналізовані положення проєкту Закону України «Про інвестиційні фонди» (реєстр. № 13246 від 01.05.2025 р.) та встановлена необхідність його вдосконалення із врахуванням динамічного розвитку цифрової економіки, фінансових технологій, а також інтеграційних зобов’язань України в рамках імплементації актів права Європейського Союзу. Підкреслена необхідність регламентації положень щодо регулювання грантів у діяльності інвестиційних фондів, що відповідатиме завданням ефективної реалізації публічно-приватного партнерства; принципам сталого розвитку, закладеним у документах ЄС та Угоді про асоціацію з Україною; практиці провідних юрисдикцій у сфері управління активами з соціальним впливом. Встановлена важливість включення до законодавства України положень, які б сприяли формуванню фіскального або іншого економічного заохочення фізичних осіб-громадян України до участі в інститутах спільного інвестування. За результатами проведеного наукового дослідження зазначено, що у сучасних умовах визначальним є формування стратегічного бачення питань розвитку інвестиційних фондів, яке повинно бути пов’язано з пріоритетами економічного розвитку. Зазначено, що враховуючи активну трансформацію ринку інвестицій під впливом цифрових технологій та децентралізованих моделей залучення капіталу, потрібні кардинальні зміни інвестиційного законодавства щодо удосконалення та оптимізації діяльності інвестиційних фондів, в тому числі з метою забезпечення сталого розвитку інноваційної енергетики в Україні.
Оцінка наслідків для критичних секторів в Україні в результаті війни 2014-2025 років
Дослідження оцінює наслідки ризиків для критичної інфраструктури, використовуючи метод матриці ризиків. Мета включає аналіз підходів до оцінки ризиків, вивчення руйнування критичної інфраструктури України та розробку методів оцінки потенційних загроз. Використано аналіз загроз, ймовірнісну оцінку ризиків та моделювання сценаріїв. У роботі розроблено підхід до оцінки ризиків для критичної інфраструктури з урахуванням військових загроз та кібербезпеки. Огляд висвітлює руйнуван- ня енергетичних та інфраструктурних об’єктів України, підкреслюючи необхідність посилення захисту. Дослідження кіберзагроз, зокрема кібератаки на енергомережу України у 2015 році, доводить необхідність сучасних заходів безпеки. Супутниковий аналіз виявився ефективним для оцінки збитків та планування відновлення. Також розглянуто екологічні наслідки війни, включаючи забруднення та руйнування при- родних територій. Отримані результати можуть допомогти у розробці стратегій відновлення та зменшен- ні вразливості інфраструктури. Дослідження також аналізує порушення роботи медичних установ, аптек та клінік під час війни, класифікуючи наслідки як незначні, помірні, серйозні або катастрофічні. Незначні збої викликають тимчасові перебої, тоді як серйозні випадки призводять до колапсу системи охорони здоров’я, впливаючи на екстрену та планову допомогу. Історичні приклади, такі як конфлікти в Сирії та Ємені, демонструють руйнівний вплив цілеспрямованих атак. Крім того, порушення водопостачання та каналізаційних систем створює значні ризики для здоров’я населення, потенційно спричиняючи спалахи захворювань. Оцінено вплив наслідків воєнного часу на освіту, університети та дослідницькі установи. Отримані висновки допоможуть політикам та екстреним службам пом’якшити наслідки воєнних дій.
Інструменти бізнес-комунікації для забезпечення ефективного здійснення зовнішньоекономічних операцій
У статті досліджено ключові інструменти бізнес-комунікації, що сприяють підвищенню ефективності управління зовнішньоекономічною діяльністю підприємств. Проаналізовано роль міжособистісної, корпоративної та міжкультурної комунікації в процесі ведення міжнародного бізнесу. Акцент зроблено на важливості володіння сучасними цифровими засобами комунікації, зокрема CRM-системами, системами електронного документообігу, відеоконференцзв’язком і соціальними мережами як платформами для ділового діалогу. У роботі наведено приклади практичного застосування комунікаційних інструментів у зовнішньоекономічній діяльності та окреслено їхній вплив на налагодження партнерських відносин, прийняття управлінських рішень і мінімізацію ризиків у міжнародному середовищі. У результаті дослідження зроблено висновок, що розвиток високого рівня комунікативної компетентності у менеджерів зовнішньоекономічної діяльності є необхідною умовою успішного функціонування підприємств на світовому ринку. В умовах глобалізації та зростання конкуренції на міжнародних ринках ефективність зовнішньоекономічної діяльності підприємства значною мірою залежить від якості його бізнес-комунікацій. Успішна взаємодія з іноземними партнерами, інвесторами, постачальниками та клієнтами вимагає не лише глибоких професійних знань, а й високого рівня комунікативної компетентності. Менеджери зовнішньоекономічної діяльності повинні володіти широким спектром інструментів бізнес-комунікації — як традиційних, так і цифрових, — що забезпечують ефективний обмін інформацією, оперативне прийняття рішень і розвиток довгострокових партнерських відносин. У цьому контексті особливого значення набуває інтеграція передових технологій у процес комунікації, що дозволяє адаптуватися до динамічного міжнародного середовища. Метою цієї статті є обґрунтування процесу обміну інформацією між бізнес-партнерами в межах управління зовнішньоекономічною діяльністю з метою досягнення спільних цілей, оскільки така комунікація відбувається між партнерами з різних країн, мов, культур і правових систем.
Інноваційний підхід до оцінювання зацікавленості безпекою життя
Зростаючі ризики у світі впливають на збільшення рівня інтересу до питання безпеки життя та інших небезпек. Воєнний стан в країні і збільшення глобальних ризиків висуває перед дослідниками нові завдання із вимірювання складових визначення безпеки життя. Мета спрямована на використання інноваційного підходу до оцінки зацікавленості безпекою життя, соціальними небезпеками та розвитком інноваційного суспільства. Методологію є використання он-лайн ресурсів пошукової системи Google Trends, яка дозволяє визначити зацікавлення користувачів Google та цільових груп зазначеними темами, проаналізувати пошукову активність у визначеному напрямі, відстежити тренди за певними темами у визначені періоди часу. Оцінювання здійснено з 2004 року до теперішнього часу пошукової активності щодо тем «безпека життя» та «соціальні небезпеки» українською мовою в Україні, яка має стабільне зростання особливо в останні три роки воєнного стану, щодо соціальних небезпек зацікавленість має низький волатільний характер. Зацікавленість темою соціальних небезпек і інноваційного суспільства англійською мовою у світі є стабільно зростаючою, Виділено перелік країн лідерів. Застосований сучасний інформаційний он-лайн пошуковий ресурс Google Trends є ефективним і практичним у користуванні для визначення інтересу та оцінки зацікавленості темами безпеки життя, соціальних небезпек, питанням розвитку інноваційного суспільства та інших актуальних тем. Новизна полягає у подальшому розвиткові порівняльного аналізу різних тем довгому періоді вимірювання трендів у різних регіонах і країнах різними мовами.